Роалд Дал
Невероятното лекарство на Джордж

Превод от английски: Катя Перчинкова, 2013

chitanka.info

Запознайте се с:

Научете повече за Роалд Дал на сайта му

Роалд Дал не е писал само прекрасни истории…

Знаете ли, че 10%[1] от авторското възнаграждение от продажбата на тази книга се даряват на благотворителните фондации на името на Роалд Дал?

Фондация „Роалд Дал“ подпомага медицински сестри, специализирани да се грижат за деца, болни от епилепсия, заболявания на кръвта и с мозъчни травми във Великобритания. Фондацията предлага практическа помощ за деца и млади хора със заболявания на кръвоносната система и мозъка чрез дарения и благотворителна дейност както за болници, така и за отделни деца и техните семейства.

Музеят и Приказният център на Роалд Дал се намират в Грейт Мисендън край Лондон — селото в Бъкингамшир, в което Роалд Дал е живял и творил. В музея, предназначен да възпитава любов към четенето и писането, се съхранява единственият архив от писма и ръкописи на писателя. Там се намират и две пълни със забавления биографични галерии, които от музея помпозно наричат Интерактивен приказен център. В музея деца, техните родители и учители могат да се потопят във вълнуващия свят на творчеството и литературата.

http://roalddahlfoundation.org

http://roalddahlmuseum.org

Фондацията на Роалд Дал (RDF) е регистрирана под номер 1004230.

Музеят и Приказният център на Роалд Дал (RDMSC) са регистрирани под номер 1085853.

Благотворителният фонд на Роалд Дал, новосъздадена благотворителна организация, подпомага работата на Детската благотворителна фондация и музея на Роалд Дал.

[1] Даряваните приходи се изчисляват от нетната комисиона. — Бел.прев. ↑

Предупреждение към читателите

Не се опитвайте да приготвяте невероятното лекарство на Джордж у дома. Опасно е!

Бабата

— Отивам на пазар в селото — каза майката на Джордж в събота сутринта. — Бъди послушен и не прави пакости.

Изключително глупаво е нещо такова да кажеш на малко момче. Това незабавно го накара да се зачуди каква ли пакост може да стори.

— И не забравяй да дадеш лекарството на баба си в единайсет часа — добави майка му, излезе и затвори вратата след себе си.

Баба му, която дремеше на стола до прозореца, отвори лукаво едно око и се обади:

— Чу майка си, Джордж. Не забравяй за лекарството ми.

— Няма, бабо.

— И поне веднъж бъди послушен, докато нея я няма.

— Добре, бабо — отвърна Джордж.

Джордж умираше от скука. Нямаше си брат или сестра. Баща му беше фермер, а фермата, в която живееха, бе отдалечена на километри и нямаше други деца, с които да си играе. Омръзнало му бе да гледа прасета, кокошки, крави и овце. Най-много му беше омръзнало да живее в една къща със старата си мърмореща баба. Да се грижи сам за нея, не бе най-приятният начин да прекара съботната сутрин.

— За начало можеш да ми приготвиш чаша чай — каза баба му. — Така за няколко минути няма да правиш бели.

— Добре, бабо.

Джордж ненавиждаше баба си. Тя беше егоистична, свадлива старица. Имаше светлокафяви зъби и малка, нацупена като кучешко дупе уста.

— Колко захар искаш в чая, бабо? — попита я Джордж.

— Една лъжичка. И без мляко.

Повечето баби са мили, добри и услужливи старици, но не и неговата. Тя по цял ден седеше на стола си до прозореца и все се оплакваше, мърмореше, цупеше, мрънкаше и роптаеше за това и онова. Нито веднъж, дори в дните, в които беше в добро настроение, тя не се усмихна на Джордж с думите: „Какво ще кажеш да поиграем на «Не се сърди, човече»?“ или „Как беше днес в училище?“. Тя, изглежда, изобщо не се интересуваше от другите хора, а само от себе си. Баба му бе една проклета стара мърморана.

Джордж отиде в кухнята и приготви чаша чай от пакетче с филтър. Сложи захар, но не и мляко. Хубавичко разбърка чая и й го занесе в дневната.

Баба му отпи от чая.

— Не е достатъчно сладък — рече тя. — Сложи още захар.

Джордж върна чашата обратно в кухнята и добави още една лъжичка захар. Пак разбърка добре чая и го сервира внимателно на баба си.

— Къде е чинийката? — попита тя. — Няма да пия от чаша без линийка.

Джордж й донесе чинийка.

— А лъжичка няма ли да ми дадеш?

— Вече разбърках чая, бабо. При това много добре.

— Сама ще си го разбъркам. Донеси ми лъжичка, ако обичаш.

Джордж й донесе лъжичка.

Когато майка му и баща му си бяха вкъщи, баба му никога не го командваше така. Само когато двамата останеха сами, започваше да се държи зле с него.

— Знаеш ли какъв ти е проблемът? — попита старицата, втренчила лукавите си очички в момчето над ръба на чашата. — Растеш твърде бързо. Момчетата, които растат твърде бързо, стават глупави и мързеливи.

— Не мога да спра да раста, бабо — отвърна Джордж.

— Разбира се, че можеш — сопна се тя. — Растежът е отвратителен детски навик.

— Но децата трябва да растат, бабо, иначе никога няма да станат големи.

— Глупости, момче, това са глупости. Я ме погледни. Аз раста ли? Не!

— Но някога си растяла, бабо.

— Съвсем малко — отвърна старицата. — Отказах се да раста, докато бях още съвсем малка. Тогава се отказах и от другите противни детски навици като мързела, непослушанието, алчността, немарливостта, разхвърлянето и глупостта. Ти не си се отказал от всички тях, нали?

— Но аз съм още малко момче, бабо.

— На осем години си — изсумтя тя. — Достатъчно голям си. Ако не спреш да растеш в най-скоро време, ще стане твърде късно.

— За какво ще стане твърде късно, бабо?

— Нелепо е — продължи баба му. — Вече си висок почти колкото мен.

Джордж огледа баба си. Тя наистина беше изключително дребна. Краката й бяха толкова къси, че се налагаше да ги поставя на табуретка, а главата й стигаше едва до половината на облегалката на стола.

— Татко казва, че е хубаво един мъж да е висок — възрази Джордж.

— Не слушай баща си, а мен.

— Но как да спра да раста? — попита Джордж.

— Яж по-малко шоколад.

— От шоколада ли се расте?

— Расте се, но по неподходящ начин — изсъска баба му. — Нагоре, вместо надолу.

Бабата отпи от чая си, без да сваля очи от момченцето пред себе си.

— Не бива да растеш нагоре, а само надолу — рече тя.

— Добре, бабо.

— И престани да ядеш шоколад. Вместо това яж зеле.

— Зеле! А, не, не обичам зеле.

— Въпросът не е какво обичаш и какво не — скара му се бабата. — Важното е кое е полезно за теб. Отсега насетне трябва да ядеш зеле по три пъти на ден. Трябва да изяждаш планини от зеле! А ако в него има гъсеници, още по-добре!

— Гнусно е! — възкликна Джордж.

— Гъсениците са полезни за мозъка — отвърна старицата.

— Мама ги пуска в канала на мивката, когато мие зелето — отбеляза Джордж.

— Майка ти е глупава също като теб. Зелето е напълно безвкусно, без да е сварено с няколко гъсеници. И плужеци.

— А, никакви плужеци не искам! — извика Джордж. — Не мога да ям плужеци!

— Винаги когато видя плужек на някое листо маруля, го излапвам, преди да успее да избяга. Истински деликатес! — Бабата стисна устни толкова силно, че устата й заприлича на малка сбръчкана дупчица. — Истински деликатес! — повтори тя. — Червеи, плужеци и буболечки. Нямаш представа какво е полезно.

— Шегуваш се, бабо.

— Никога не се шегувам. Най-полезни и вкусни са бръмбарите, защото хрускат!

— Бабо, това е отвратително!

Старицата се ухили и показа всичките си покафенели зъби.

— Понякога, ако имаш късмет, можеш да намериш бръмбар в стръковете целина. Ето това е вкуснотия!

— Бабо, как не те е гнус?

— В стръковете сурова целина можеш да попаднеш на какви ли не деликатеси — продължи старицата. — Понякога има дори щипалки.

— Не искам да слушам повече! — извика Джордж.

— Големите тлъсти щипалки са превъзходни — облиза устни бабата. — Но трябва да ги излапаш много бързо, скъпи, защото имат остри задни щипки и вкопчат ли се в езика ти, няма пускане. Затова трябва да сдъвчеш добре щипалката, преди да е успяла да те захапе.

Джордж започна да отстъпва бавно към вратата. Искаше да избяга далеч от противната старица.

— Опитваш се да избягаш, а? — каза бабата и тикна пръст в лицето му. — Опитваш се да избягаш от баба си.

Малкият Джордж стоеше до вратата и се взираше в дъртата кикимора на стола. Тя не сваляше очи от него.

Замисли се дали наистина не е вещица. Досега беше смятал, че вещиците съществуват само в приказките, но вече не бе толкова сигурен.

— Приближи се, малкият — подкани го тя с кокалестия си пръст. — Ела по-близо и ще ти кажа една тайна.

Джордж не помръдна.

Бабата също не помръдна.

— Знам много тайни — продължи тя и неочаквано се усмихна. Усмивката й беше вледеняваща, със стиснати устни, усмивка като онези на змиите, преди да те ухапят. — Ела при баба и тя ще ти прошепне тайни на ухо.

Джордж направи още крачка назад към вратата.

— Не се страхувай от мен — продължи старицата и отново му хвърли ледена усмивка.

Джордж отстъпи още малко назад.

— Някои от нас — каза баба му и внезапно се приведе напред на стола и зашепна дрезгаво с тон, който Джордж досега не бе чувал, — някои от нас имат магически сили, с които могат да претворят създанията по земята във великолепни форми…

По гръбнака на Джордж пробягнаха студени тръпки. Момчето наистина започваше да се плаши.

— Някои от нас — продължи старицата — притежават огнедишащи езици и искри в коремите, и вълшебства на върха на пръстите… Някои от нас знаят тайни, които ще те накарат да облещиш очи…

Джордж искаше да избяга, но краката му сякаш бяха приковани за пода.

— Знаем как да накараме ноктите ти да изпопадат и от пръстите ти да поникнат зъби.

Джордж се разтрепери. Най-много го плашеше изражението й, смразяващата усмивка и ясните й очи, които не примигваха.

— Знаем как да направим така, че някоя сутрин да се събудиш с дълга опашка.

— Бабо! — извика той. — Престани!

— Знаем тайни за тъмни места, обитавани от мрачни създания, които се гърчат и плъзгат едно върху друго…

Джордж се спусна към вратата.

— Колкото и да бягаш — чу той баба си да казва, — няма къде да се скриеш…

Джордж изтича в кухнята и затръшна вратата след себе си.

Удивителният план

Джордж седна на масата в кухнята леко разтреперан. О, как само мразеше баба си! Наистина ненавиждаше противната дърта вещица. Изведнъж го обзе непреодолимото желание да стори нещо по въпроса. Нещо знаменито. Нещо абсолютно ужасяващо. Нещо, което да предизвика истински шок. Някаква експлозия. Искаше да издуха надалеч вещерския мирис, носещ се около нея, в съседната стая. Може и да беше едва на осем години, но Джордж бе много смело момченце, готово да се изправи срещу нея.

— Няма да се оставя тя да ме уплаши — каза си той тихичко. Но се страхуваше. И именно затова изведнъж му се прииска да я изпепели.

Е, не искаше чак да я изпепели, но поне да я стресне малко.

Много добре тогава. Какво би могло да е това шокиращо, ужасяващо бомбастично нещо?

Би могъл да запали фойерверки под стола й, но в момента нямаше.

Искаше да пусне дълга зелена змия във врата й, но не разполагаше с дълга зелена змия.

Идеше му да вкара шест плъха в стаята при нея и да заключи вратата, но не разполагаше с шест плъха.

Както си седеше и размишляваше върху този интересен проблем, погледът му се спря върху кафявото лекарство на шкафа. Изглеждаше изключително гнусно. По четири пъти на ден натикваха на баба му по една голяма лъжица от него, но то, изглежда, не й помагаше. Нали целият смисъл от вземането на лекарства беше да оздравееш. Ако лекарството не действаше, значи бе напълно безполезно.

„Мда! — хрумна му изведнъж на Джордж. — А-ха! Е-ха! Знам точно какво ще направя. Ще й приготвя ново лекарство, толкова силно и свирепо, така фантастично, че или ще я излекува напълно, или ще й отнесе главата. Ще й приготвя вълшебно лекарство, лекарство, което нито един лекар по целия свят не е правил досега!“

Джордж погледна към кухненския часовник. Показваше десет и пет. Разполагаше с почти цял час, докато баба му трябваше да вземе следващата си доза в единайсет.

— Да се залавям за работа тогава! — извика Джордж и скочи от масата. — Ще й забъркам вълшебно лекарство!

Дайте буболечки и пъргави бълхи.

Дайте ми два охлюва и гущера три.

И лигав плужек от морската тъма,

и отровното жило на земна пчела,

и сок от китайска фурма,

и счукана кост от тасманийски дявол.

Както и още сто други неща,

всяко разпръскващо ужасна воня.

Ще ги разбъркам и добре ще ги сваря,

на гъста и силна отвара сега.

А после в лъжица голяма (запуши си носа),

изгълтай лекарството без страх,

скъпа бабо,

как ти харесва то сега?

Дали ще избухне, дали ще се взриви?

Дали през улицата чак ще изхвърчи?

Дали ще изчезне сред облак от дим?

Или ще се избълбука като гейзер син?

Кой знае? Скоро ще стане ясно.

(Добре че с вас не сме на нейно място!)

О, бабо, нямаш представа,

че те чака чудна изненада!

Джордж забърква лекарството

Джордж извади огромна тенджера от шкафа и я постави на кухненската маса.

— Джордж! — долетя пронизителният глас от съседната стая. — Какво правиш?

— Нищо, бабо — провикна се той в отговор.

— Не си мисли, че не те чувам през затворената врата! Тракаш с тенджерите!

— Подреждам кухнята, бабо.

Последва тишина.

Джордж обаче не изпитваше никакви съмнения как точно ще приготви знаменитото си лекарство. Нямаше да се мотае в чудене дали да сложи малко от това, или късче от онова. Съвсем просто — той щеше да сложи в тенджерата ВСИЧКО, което намереше. Нямаше да се върти, нямаше да се колебае, нямаше да се чуди дали дадена съставка ще я гътне, или не. Реши да спазва следното правило: каквото му попаднеше пред очите под формата на течност, прах или крем, щеше да отиде в тенджерата.

Досега никой не бе правил подобно лекарство. Ако не излекуваше баба му, то поне щеше да доведе до някои вълнуващи последствия. Гледката щеше да е забележителна.

Джордж реши да претършува стаите една по една и да види какви съставки ще му предложат.

Възнамеряваше да започне от банята. В нея винаги имаше купища интересни неща. Тъй че той се качи на горния етаж, хванал огромната тенджера за двете дръжки пред себе си.

В банята Джордж се взря с копнеж в прочутото, но страховито шкафче с лекарствата, но не посмя да се приближи до него. Това беше единственото нещо в цялата къща, което му бе забранено да пипа. Беше дал тържествено обещание на родителите си и нямаше да го наруши. Те му бяха обяснили, че шкафчето съдържа неща, които биха могли да убият човек, и макар да се готвеше да даде на баба си огнена отвара, не искаше да я убива. Джордж остави тенджерата на пода и се зае за работа.

Първо взе шише с етикет, гласящ: ШАМПОАН ЗА ЗЛАТИСТ БЛЯСЪК. Изсипа го в тенджерата.

— Това хубавичко ще й промие стомаха — каза той.

След това извади пълна тубичка с ПАСТА ЗА ЗЪБИ и я изстиска докрай на една дълга, виеща се като червей лента.

— Това ще поизбели ужасните й кафяви зъби — рече той.

Намери и флакона с ПЯНА ЗА БРЪСНЕНЕ на баща си. Джордж обожаваше да си играе с аерозолни флакони. Той натисна копчето и държа пръста си върху него, докато във флакона не остана нищо. В гигантската зелена тенджера изникна превъзходна планина от бяла пяна.

С пръсти изгреба съдържанието на бурканче с КРЕМ ЗА ЛИЦЕ, ОБОГАТЕН С ВИТАМИНИ.

Добави и шишенце ЛАК ЗА НОКТИ.

— Ако пастата за зъби не избели зъбите й, може би това ще ги боядиса в червено като рози.

Намери и друго бурканче с кремообразно съдържание и етикет КРЕМ ЗА ОБЕЗКОСМЯВАНЕ. Нанесете върху краката и оставете да действа пет минути. Джордж го изсипа цялото в тенджерата.

Попадна и на шишенце с жълта помада, наречена ПРОЧУТИЯТ ЛЕК ЗА ПЪРХОТ НА ДИШУЪРТ. Изсипа и него.

Имаше и нещо, наречено БРИЛИДЕНТ ЗА ПОЧИСТВАНЕ НА ИЗКУСТВЕНИ ЗЪБИ. Представляваше бял прах. И той отиде в тенджерата.

Намери още един аерозолен флакон, върху който пишеше: Край на потенето! Предотвратява възникването на неприятни телесни миризми за цял ден.

— От това ще й трябва доста — каза Джордж, докато изпръскваше флакона в тенджерата.

Следващото шише беше доста голямо и в него имаше ТЕЧЕН ПАРАФИН. Джордж нямаше ни най-малка представа за какво служи, но въпреки това го изсипа.

„Приключих с банята“ — помисли си той, докато оглеждаше помещението.

В спалнята, на тоалетката на майка си Джордж намери друг красив аерозолен флакон, който съдържаше ЛАКЪТ ЗА КОСА НА ХЕЛГА. Дръжте на трийсет сантиметра от косата и напръскайте леко. Джордж го изпръска целия в тенджерата. Много му беше приятно да пръска с аерозол.

Намери шишенце с парфюм, наречен ЦВЕТОВЕ ОТ РЯПА. Миришеше на старо сирене. И парфюмът последва другите съставки.

Добави и голяма кръгла кутия ПУДРА, модел РОЗОВ ГИПС. Най-отгоре имаше пухен тампон за нанасяне и Джордж хвърли и него в тенджерата за късмет.

Намери и две ЧЕРВИЛА. Извади мазните червени цилиндърчета от кутийките и ги добави към сместа.

Спалнята нямаше какво повече да му предложи и Джордж свали огромната тенджера обратно по стълбите и я замъкна в пералното помещение, където лавиците бяха отрупани с всевъзможни домакински препарати.

Най-напред свали голяма кутия със СНЕЖНОБЯЛ ПРАХ ЗА АВТОМАТИЧНИ ПЕРАЛНИ, благодарение на който мръсотията изчезва като с вълшебна пръчица. Джордж не знаеше дали баба му беше автоматична, но със сигурност бе мръсна старица.

— Значи най-добре да го сложа всичкия — каза си той и изсипа цялата кутия.

След това зърна голяма тенекиена опаковка с ПОЛИРОВКА ЗА ПАРКЕТИ УАКСУЕЛ, която отстранява мръсотия и зацапвания от подовете и ги лъсва до блясък. Джордж изгреба оранжевата восъчна смес и я пльокна в тенджерата.

На друга лавица намери кръгла картонена кутия с етикет ПРАХ ПРОТИВ КУЧЕШКИ БЪЛХИ. Съхранявайте далеч от кучешка храна, пишеше на етикета, защото, ако кучето погълне праха, ще избухне.

— Чудесно — рече Джордж и ги изсипа до последната прашинка в тенджерата.

Намери и кутия със СЕМЕНА ЗА КАНАРЧЕТА.

— Може пък да накара старата кукумявка да зачурулика — каза си той и добави и семената.

След това отвори кутия с принадлежности за лъскане на обувки — четки, тенекиени кутии с боя и платове за полиране. „Лекарството на баба е кафяво — помисли си той. — Значи и моето лекарство трябва да е кафяво, иначе ще надуши нещо гнило.“ Джордж реши, че ще го оцвети с КАФЯВА БОЯ ЗА ОБУВКИ. На голямата кутия имаше етикет: ТЪМЕН КЕСТЕН. Великолепно. Той изгреба боята със стара лъжица и я пусна с цопване в сместа. Щеше да я разбърка по-късно.

На път за кухнята Джордж видя бутилка с ДЖИН в бюфета. Баба му много обичаше джин и й позволяваха да изпива по една малка чашка вечер. Сега той щеше да я почерпи щедро. Затова изсипа цялото шише в тенджерата.

Щом се върна в кухнята, Джордж остави тенджерата на масата и отиде до шкафа с хранителните продукти. Лавиците бяха натежали от всевъзможни бутилки и буркани. Той избра следните неща и ги изсипа едно по едно в тенджерата:

КУТИЯ С КЪРИ НА ПРАХ

КУТИЯ СЪС СИНАПЕНО СЕМЕ

ШИШЕНЦЕ „МНОГО ЛЮТ“ ЧИЛИ СОС

КУТИЯ ЧЕРЕН ПИПЕР НА ЗЪРНА

БУТИЛКА СЪС СОС ОТ ХРЯН

— Готово! — възкликна накрая Джордж. — Мисля, че е достатъчно!

— Джордж! — долетя дрезгавият глас от съседната стая. — С кого говориш? Какви ги вършиш там?

— Нищо, бабо, нищичко не правя — провикна се той.

— Време ли е да си пия лекарството?

— Не, бабо, има половин час.

— Добре, само внимавай да не забравиш.

— Няма, бабо, обещавам.

Хапчета за животни

В този миг на Джордж му хрумна забележително добра идея. Макар да му бе забранено да отваря шкафчето с лекарства в банята, никой не му беше казвал да не пипа лекарствата, които баща му държеше на етажерка в бараката до курника. Лекарствата за животните.

Как не се бе сетил за тях.

Досега не му бяха забранявали да ги докосва.

„Да си кажем правичката — размишляваше Джордж, — лакът за коса, пяната за бръснене и боята за обувки са чудесни и несъмнено ще предизвикат зрелищна експлозия в стомаха на дъртата вещица, но на вълшебната отвара й трябва и малко истинско лекарство, истински хапчета и сиропи, за да е по-силно действието й.“

Джордж вдигна тежката, пълна две трети тенджера, и я изнесе навън през задната врата. Прекоси стопанския двор и се насочи право към бараката до курника. Знаеше, че баща му не е там, тъй като в момента косеше сено на една от ливадите.

Джордж влезе в прашната стара барака и остави тенджерата на тезгяха, след което огледа внимателно етажерката с лекарствата. На нея имаше пет големи бутилки. Две от тях бяха пълни с таблетки, две — с течност, и една с някакъв прах.

— Ще ги използвам всичките — заяви той. — Баба се нуждае от тях. При това много!

В първата бутилка, която свали от рафта, имаше оранжев прах. На етикета пишеше ПРОТИВ ПАРАЗИТИ, СТОМАШНИ РАЗСТРОЙСТВА, ВЪЗПАЛЕНИ ЧОВКИ, РАХИТИЧНИ КРАКА, КЛЮМНАЛИ ГРЕБЕНИ, ПРОБЛЕМИ СЪС СНАСЯНЕТО НА ЯЙЦА, ПОТИСНАТОСТ И ОПАДАНЕ НА ПЕРАТА. СЛАГАЙТЕ ПО ЕДНА ЛЪЖИЦА ОТ СМЕСТА НА ЕДНА КОФА ФУРАЖ.

— Така — каза си Джордж на глас, докато изсипваше шишето, — след като старата кукумявка изпие лекарството, няма да й опада перушината.

В следващата бутилка, която свали от рафта, имаше поне петстотин гигантски лилави таблетки. ЗА КОНЕ С ВЪЗПАЛЕНО ГЪРЛО — пишеше на етикета. — БОЛНИЯТ КОН ТРЯБВА ДА СМУЧЕ ПО ЕДНА ТАБЛЕТКА ДВА ПЪТИ НА ДЕН.

— Баба може и да не страда от възпалено гърло — рече Джордж, — но има остър език. Може пък това да я излекува от него.

В сместа цопнаха петстотин гигантски лилави таблетки.

В следващата бутилка имаше гъста жълтеникава течност. ЗА КРАВИ, БИКОВЕ И ВОЛОВЕ — гласеше етикетът. — ЛЕКУВА КРАВЕШКА СИПАНИЦА, КРАВЕШКА КРАСТА, СЧУПЕНИ РОГА, ЛОШ ДЪХ ПРИ БИКОВЕТЕ, БОЛКИ В УШИТЕ, ЗЪБИТЕ, КОПИТАТА И ОПАШКИТЕ, ГЛАВОБОЛИЯ И ВЪЗПАЛЕНИ ВИМЕТА.

— Свадливата стара крава в дневната със сигурност страда от всички тези болежки — каза Джордж. — Нужна й е цялата бутилка.

Жълтата течност се изля с бълбукане във вече почти пълната тенджера.

Следващото шише съдържаше яркочервена течност. ЛОСИОН ЗА ОВЦЕ — гласеше надписът. — ЗА ОВЦЕ С ЧЕРНОДРОБНИ ЗАБОЛЯВАНИЯ И ЗА ОТСТРАНЯВАНЕ НА КЪРЛЕЖИ И БЪЛХИ. РАЗТВОРЕТЕ ЕДНА ЛЪЖИЦА ОТ ЛЕКАРСТВОТО В 4,5 ЛИТРА ВОДА И ПОЛЕЙТЕ ЖИВОТНОТО ОБИЛНО. ВНИМАНИЕ: НЕ ПРАВЕТЕ РАЗТВОРА ПО-ГЪСТ, В ПРОТИВЕН СЛУЧАЙ ВЪЛНАТА ЩЕ ОПАДА.

— Ех, как само ми се иска да изсипя цялото шише върху баба и да гледам как бълхите и кърлежите бягат от нея. Но не мога. Не бива. Трябва да го изпие.

Джордж изсипа червения лосион в тенджерата.

Последната бутилка беше пълна със светлозелени таблетки. ХАПЧЕТА ЗА ПРАСЕТА — гласеше етикетът.

За прасета с кожни обриви, разранени крака, суха кожа и други свински болести. Приема се по една таблетка на ден. При тежки случаи е допустимо да се приемат по две, но не повече, тъй като животното ще пощръклее.

— Точно това ми трябва за свадливата дърта свиня. Ще й е нужна много голяма доза.

Той обърна шишето и стотици зелени хапчета се изсипаха в тенджерата.

На тезгяха лежеше стара пръчка за разбъркване на боя. Джордж я взе и започна да бърка удивителната си отвара. Сместа бе гъста като сметана и той въртеше пръчката, а безброй прекрасни цветове се издигаха на повърхността и се смесваха — розово, синьо, зелено, жълто и кафяво.

Джордж разбърка добре лекарството, но въпреки това на дъното на тенджерата лежаха стотици таблетки, които не се бяха разтворили, а на повърхността плуваше красивият пухен тампон от пудриерата на майка му.

— Ще се наложи да кипна сместа. Трябва й само малко да поври на котлона — каза си Джордж и помъкна огромния тежък съд обратно към къщата.

По пътя мина покрай гаража и реши да огледа дали и там няма нещо интересно. Намери и добави към сместа следните неща:

Половин литър МАШИННО МАСЛО — за да работи тялото на баба без проблеми.

Малко АНТИФРИЗ — за да не замръзне през зимата.

Шепа ГРЕС — за да смаже скърцащите й стави.

Най-накрая Джордж се върна в кухнята.

Голямото варене

В кухнята Джордж постави тенджерата на печката и включи газовия котлон на най-силната степен.

— Джордж! — долетя противният глас от съседната стая. — Време е да си изпия лекарството!

— Рано е още, бабо! — провикна се Джордж в отговор. — До единайсет часа остават цели двайсет минути.

— Какви пакости правиш там? — кресна баба му. — Чувам тракане.

Джордж реши, че е най-добре да не отговаря на този въпрос. Намери една дълга дървена лъжица в чекмеджето с приборите и започна да разбърква сместа. Съдържанието на тенджерата се нагряваше все повече.

Скоро удивителната отвара започна да бълбука и да се пени. От повърхността й се заиздига гъст, син като паунови пера дим, а кухнята се изпълни със страховит парлив мирис, от който Джордж се давеше и кашляше. Досега не бе помирисвал подобно нещо. Уханието беше остро и замайващо, пикантно и зашеметяващо, пламенно и обезумяло, пълно с вълшебства и магии. Всеки път, когато носът му го доловеше, в главата му избухваха фойерверки, а по гърба и краката му като ток пробягваха тръпки. Усещането да стои пред печката, да разбърква невероятната бълбукаща и пенеща се, сякаш жива отвара, и да гледа синия дим, бе прекрасно. Можеше да се закълне дори, че по едно време зърна сред кипящата пяна да проблясват ярки искри.

Изведнъж Джордж затанцува около врящия казан и запя странните думи, които му дойдоха наум:

Огнена течност, вещерска отвара,

бушуваща пяна и пушек син.

Цвърчаща, димяща, плискаща, кипяща!

Как само се люшка, бълбука и свисти!

Бабо, внимавай и молитва кажи!

Кафявата боя

Джордж изключи котлона. Трябваше да остави отварата хубавичко да изстине.

Когато течността спря да дими и пяната се уталожи, той надзърна в гигантската тенджера, за да види какъв цвят е добило удивителното му лекарство. Сместа имаше прекрасен тъмносин нюанс.

— Трябва ми още кафяво — каза си Джордж. — Иначе баба ще се усъмни.

Той изтича до работилницата на баща си, където стояха боите. На етажерката имаше метални кутии във всички цветове — черно, зелено, червено, розово, бяло и кафяво. Джордж взе кутията с кафява боя. На етикета пишеше само: ТЪМНОКАФЯВА БЛАЖНА БОЯ, ПОЛОВИН ЛИТЪР. Той взе една отвертка и отвори капака. Три четвърти от кутията беше пълна. Джордж изтича обратно в кухнята и изсипа боята в тенджерата, която се напълни догоре. След това много внимателно разбърка сместа с дървената лъжица. А-ха! Цялата отвара постепенно доби наситен, мек кафяв цвят!

— Къде ми е лекарството, момче? — провикна се баба му от дневната. — Нарочно си забравил! Ще кажа на майка ти!

— Не съм забравил, бабо — отвърна Джордж. — Непрекъснато мисля за теб. Но има още десет минути.

— Противно зверче! — изкрещя баба му. — Ти си мързелив и непослушен малък червей, който расте твърде бързо.

Джордж взе шишето с истинското лекарство от шкафа, извади корковата тапа и го изсипа в мивката. След това го напълни с вълшебната си отвара, като гребеше от тенджерата с малка каничка. Накрая отново го затвори с тапата.

Дали сместа бе изстинала достатъчно? Като че ли не. Той пусна студената вода и държа бутилката под струята в продължение на няколко минути. Етикетът се намокри, но това не беше от значение, тъй като Джордж подсуши шишето с кърпа.

Всичко беше готово!

Великият момент настъпи!

— Бабо, време е да си изпиеш лекарството! — провикна се Джордж.

— Най-накрая! — промърмори старицата.

Сребърната лъжица, от която баба му пиеше лекарството си, стоеше приготвена на кухненския шкаф. Джордж я взе.

С лъжицата в едната ръка и шишето в другата, той влезе в дневната.

Баба си взема лекарството

Баба му седеше прегърбена на стола си до прозореца. Лукавите й очички проследиха внимателно Джордж, докато той се приближаваше към нея.

— Закъсня! — скара му се тя.

— Само така си мислиш, бабо.

— Не ме прекъсвай по средата на изречението! — извика старицата.

— Но ти го каза докрай, бабо.

— Пак ме прекъсваш! — кресна му тя. — Винаги прекъсваш и спориш. Ужасно си досаден. Колко е часът?

— Точно единайсет, бабо.

— Лъжеш, както обикновено. А сега стига си дърдорил и ми дай лекарството. Първо разклати шишето. После напълни лъжицата догоре.

— Наведнъж ли си изпиваш лекарството, или на малки глътки? — попита Джордж.

— Не ти влиза в работата. Напълни лъжицата!

Докато наливаше много внимателно от гъстата кафява течност в лъжицата, Джордж си припомни всички щури и удивителни неща, които бе използвал за приготвянето на отварата — пяната за бръснене, крема за обезкосмяване, шампоана против пърхот, праха за пране, кучешкия прах против бълхи, боята за обувки, черния пипер, соса от хрян и всичко останало, а да не говорим за хапчетата, сиропите и лосионите за животни… както и кафявата боя.

— Отвори широко уста, бабо — каза Джордж. — Аз ще ти подам лъжицата.

Старата вещица отвори малката си сбръчкана уста, при което лъснаха отвратителните й кафяви зъби.

— Хайде, преглътни! — извика Джордж, тикна лъжицата в устата й и изля лекарството в гърлото й. След това отстъпи назад, за да види резултата.

Баба му извика: „Ауууууууу!“ — и се изстреля шумно във въздуха. Сякаш някой бе закачил електрически кабел за стола й и бе пуснал тока. Баба му изхвърча във въздуха като навита на пружина играчка от кутия… и не падна обратно на пода… а си остана… увиснала във въздуха… на около половин метър… все още в позата, в която преди малко седеше… но сега бе някак си вцепенена… потрепваща… с облещени очи… и щръкнала коса.

— Някакъв проблем ли има, бабо? — попита любезно Джордж. — Добре ли си?

Старицата обаче си висеше безмълвно във въздуха.

Очевидно шокът от удивителната отвара на внука й бе изключително силен.

Беше излетяла от стола, сякаш бе погълнала нажежен до червено ръжен.

В следващия миг бабата се приземи обратно на стола със силно „пльок!“.

— Извикай пожарната! — изкрещя внезапно тя. — Стомахът ми гори!

— Това е от лекарството, бабо. Много е силно.

— Пожар! — разкрещя се старицата. — Пожар в мазето! Донесете вода! Пригответе маркучите! Направи нещо, Джордж!

— Успокой се, бабо — каза й той, но малко се стресна, когато видя, че от устата и ноздрите й излиза дим на черни валма.

— Божичко, наистина гориш! — възкликна Джордж.

— Естествено, че горя! — кресна баба му. — Ще се препека като филийка! От мен ще останат само въглени! Ще се сваря като цвекло!

Джордж изтича до кухнята и се върна с кана вода.

— Отвори уста, бабо! — извика той. Едва я виждаше сред пушека, но успя да изсипе половината кана в гърлото й. Дълбоко от корема на бабата изригна силно свистене, като звука, който се получава, когато сложиш нагорещен тиган под студената струя на чешмата. Старата вещица се сепна и изсумтя. Ахна и изгъргори. От устата и ноздрите й изтекоха струйки вода. И пушекът се разнесе.

— Угасихме пожара — заяви гордо Джордж. — Ще се оправиш, бабо.

— Да се оправя ли? — изкряска баба му. — Как ще се оправя? В стомаха ми гърми заря! Коремът ми се гърчи и извива! Цялата бушувам и бълбукам! — Тя се затресе на стола и очевидно не се чувстваше особено добре.

— Ще видиш колко ще ти помогне лекарството, бабо!

— Как ще ми помогне? Та то ще ме умори всеки момент! — извика старицата.

И в този миг тя започна да се подува.

Как само се надуваше!

Превръщаше се в пухкава топка!

Все едно някой я помпаше с помпа!

Дали щеше да експлодира?

Лицето й от лилаво стана зелено на цвят!

Я чакай малко! По тялото й очевидно имаше дупка, тъй като Джордж чуваше отнякъде да излиза въздух със свистене. Баба му спря да се подува. И започна да спада. Постепенно се свиваше обратно в сбръчканото си старо тяло.

— Как си, бабо? — попита Джордж, но не получи отговор.

И тогава се случи нещо странно. Тялото на баба му внезапно се сгърчи яростно и тя се изстреля със салто от стола и се приземи на два крака върху килима.

— Страхотен номер, бабо! — възкликна Джордж. — Не си била толкова пъргава от години! Виж се само! Стоиш на крака, без дори да се подпираш на бастуна!

Баба му не го чу. Вцепененото облещено изражение се бе завърнало върху лицето й. Изглежда, мислите й бяха някъде далеч от тук.

„Удивително лекарство“ — помисли си Джордж, взрян като хипнотизиран в ефекта от отварата.

Какво ли още щеше да стане?

Скоро щеше да разбере.

Изведнъж баба му започна да расте.

В началото съвсем бавно… с по няколко милиметра… но после продължи да се издига… малко по малко… ставаше все по-висока… и да се източва все по-бързо… с по два сантиметра на няколко секунди… и в началото Джордж не обърна внимание…

Но когато баба му достигна метър и седемдесет и продължи да се източва на височина, той подскочи и извика:

— Бабо, ти растеш! Порастваш на височина! Забави малко, че ще се удариш в тавана!

Но баба му не спря да расте.

Гледката беше великолепна — мършавата старица се източваше нагоре, издължаваше се и изтъняваше, сякаш невидими ръце я разтягаха като парче пластилин.

Когато главата й докосна тавана, Джордж си помисли, че вече ще спре.

Но тя продължи да расте.

Чу се изстъргване и от тавана заваляха парченца гипс и мазилка.

— Бабо, престани да растеш! — предупреди я Джордж. — Татко тъкмо ремонтира стаята.

Но нищо не можеше да я спре.

Скоро главата и раменете й изчезнаха в дупката на тавана, а старицата не спираше и не спираше да се издължава.

Джордж се качи тичешком в стаята си на втория етаж, където главата на баба му се подаваше като гъба от пода.

— Юхууу! — извика най-накрая опомнилата се баба. — Пазете се, идвам!

— По-кротко, бабо.

— Раз-два-три, нагоре погледни и как се извисявам проследи с очи! — извика бабата.

— Това е моята стая. Виж каква бъркотия правиш.

— Страхотно лекарство! — възкликна баба му. — Донеси ми още от него!

„Луда е за връзване!“ — помисли си Джордж.

— Размърдай се, момче! Дай ми още лекарство, че растежът ми се забавя!

Джордж продължаваше да стиска шишето с лекарството в едната си ръка и лъжицата в другата. „Какво толкова? Защо да не й дам още?“ Той наля втора доза в лъжицата и я поднесе към устата й.

— Аууууу! — изписка бабата и отново започна да расте. Краката й още си стояха в дневната на първия етаж, но главата й бързо се издигаше към тавана на стаята му.

— Гледай, малкият, гледай как раста!

— Отгоре е таванската стая, бабо! — предупреди я Джордж. — На твое място щях да внимавам! Пълна е с буболечки и други твари!

Тряс! Главата на старицата проби тавана, сякаш бе направен от масло.

Джордж стоеше в стаята си и оглеждаше разрушенията. По средата на пода имаше голяма дупка, друга зееше в тавана, а през тях като стълб минаваше тялото на баба му. Краката й бяха в стаята на долния етаж, а главата — в мансардата отгоре.

— Продължавам да раста! — долетя дрезгавият й глас. — Дай ми още една доза, момчето ми, за да мина през покрива!

— Не, бабо, няма! Ще потрошиш цялата къща!

— Голяма работа! Искам да подишам свеж въздух! Не съм излизала навън от двайсет години!

— Божичко, наистина ще пробие покрива! — каза си Джордж и изтича на долния етаж, а после изхвърча на двора през задната врата.

Не биваше да чупи и покрива. Баща му щеше да побеснее. И щеше да хвърли цялата вина върху Джордж. Та нали той приготви лекарството и пак той й даде твърде голяма доза.

— Не пробивай покрива, бабо! — започна да се моли Джордж. — Умолявам те, недей.

Кафявата кокошка

Джордж стоеше в стопанския двор и се взираше в покрива. Старата селска къща бе покрита с хубави светлочервени керемиди и високи комини.

Нямаше и помен от баба му. Само един дрозд чуруликаше върху комина. „Старата вещица се е заклещила на тавана“ — помисли си облекчено Джордж.

Изведнъж обаче една керемида падна от покрива и се разби с трясък на двора. Дроздът се стресна и отлетя.

Падна още една керемида.

Последваха я други десет.

И накрая бавно-бавно, като издигащо се от дълбините чудовище, главата на баба му се подаде през покрива.

След това се издигна и мършавият й врат…

Последван от раменете…

— Какво ще кажеш, малкият? — извика тя. — Какъв номер само!

— Не е ли време да спреш, бабо?

— Спрях вече! — провикна се тя в отговор. — Чувствам се страхотно! Не ти ли казах, че имам вълшебни способности? Не те ли предупредих за магията, пращяща в пръстите ми? Но ти не ми повярва, нали? Не искаш да слушаш старата си баба!

— Ти не си направила нищо вълшебно, бабо! — извика Джордж. — Аз бях! Аз ти приготвих ново лекарство!

— Направил си ми ново лекарство? Ти? Как пък не!

— Напротив! Аз бях!

— Лъжеш, както обикновено!

— Не лъжа, бабо! Кълна се!

Сбръчканото старо лице на старицата високо на покрива се втренчи подозрително в Джордж.

— Нима искаш да кажеш, че сам си приготвил лекарството? — извика тя.

— Да, бабо, сам-самичък!

— Не ти вярвам. Но тук ми е много удобно. Донеси ми чаша чай.

Една кафява кокошка кълвеше из двора, недалеч от мястото, на което стоеше Джордж. Щом я зърна, го осени идея. Той бързо отвори шишето с лекарството и наля малко от кафявата течност в лъжицата.

— Гледай сега, бабо! — провикна се момчето, клекна и протегна лъжицата към кокошката.

— Кът-кът-кът-кът. Ела тук, пиленце. Пийни си малко.

Кокошките са глупави птици и са много, много лакоми. Мислят си, че всичко става за ядене. Тази реши, че лъжицата е пълна с царевица, и се спусна към нея, килна глава и я загледа втренчено.

— Хайде, пиленце, пийни си. Добра кокошчица. Кьт-кът-кът!

Кафявата кокошка източи врат към лъжицата и започна да кълве. Напълни си човката с лекарство.

Ефектът беше зашеметяващ.

— Ауууууу! — вресна животното, изстреля се във въздуха като ракета и изхвърча чак до покрива на къщата.

След малко се приземи със силно „пльок!“ и остана на земята с щръкнали във всички посоки пера. По глуповатото й лице се изписа удивление. Джордж я гледаше от двора, а баба му гледаше от покрива.

И тогава кокошката се изправи на крака с клатушкане. От гърлото й заизлизаха гъргорещи звуци. Човката й се отваряше и затваряше. Изглеждаше доста зле.

— Сега вече загази, малкият! — провикна се баба му. — Тази кокошка ще умре и баща ти ще ти смъкне кожата! Здраво ще те напляска!

Изведнъж от човката на кокошката заизлиза черен дим.

— Гори! — изкрещя бабата. — Кокошката гори!

Джордж изтича до поилката за животните и напълни кофа с вода.

— Всеки момент ще се опече и ще е готова за ядене! — продължаваше да вика баба му.

Джордж изля водата върху кокошката. Димът изчезна със съскане.

— Старата кокошка снесе последното си яйце! Да знаеш, че след като са горели, спират да носят! — добави бабата.

Сега, след като я бе угасил, кокошката, изглежда, се почувства по-добре, защото стана и замаха с криле. След това се сви ниско до земята, сякаш се готвеше да скочи… и наистина подскочи. Скочи високо във въздуха, направи задно салто и се приземи на крака.

— Тази кокошка е само за цирка! — провикна се бабата от покрива. — Истински акробат е!

Кокошката започна да расте.

Джордж очакваше този момент с нетърпение.

— Расте! — извика той. — Виж, бабо, започна да расте!

Кокошката ставаше все по-голяма… и все по-висока. Скоро бе пет пъти по-голяма от обикновените кокошки.

— Виждаш ли, бабо?

— Виждам, виждам! Не свалям очи от нея!

Джордж подскачаше въодушевено от крак на крак, сочеше огромната кокошка и крещеше:

— Дадох й от вълшебното лекарство, бабо, и сега расте също като теб!

Но кокошката растеше по малко по-различен начин от баба му. Докато старицата се издължаваше нагоре и ставаше все по-слаба, кокошката си остана добре закръглена.

Скоро животното беше по-високо от Джордж, но не спираше да нараства. Стана голямо колкото едър кон. И тогава спря.

— Не е ли прекрасна, бабо?

— Не е по-висока от мен! В сравнение с моята височина си е направо като буболечка! Аз съм най-високата от всички!

Прасето, воловете, овцете, понито и козата

В този миг майката на Джордж се върна от пазар. Тя паркира колата на двора и слезе от нея. В едната си ръка носеше бутилка мляко, а в другата — торба с покупки.

Първо видя гигантска кафява кокошка да се извисява над Джордж, поради което изпусна млякото.

Тогава бабата й извика от покрива и когато майката на Джордж вдигна очи и видя главата й да стърчи сред керемидите, изпусна и торбата с покупките.

— Какво ще кажеш, Мери? — викаше бабата. — Обзалагам се, че не си виждала по-голяма кокошка! Джордж я направи такава!

— Но… но… но… — запелтечи майка му.

— Всичко се дължи на удивителното лекарство на Джордж! И аз, и кокошката пихме от него!

— Но как, за бога, успя да се качиш на покрива?

— Не съм се качвала! — изкиска се старицата. — Краката ми са си на пода в дневната!

Това се оказа прекалено за майката на Джордж. Тя просто стоеше слисана и зяпаше с облещени очи. Изглеждаше така, сякаш всеки момент ще припадне.

Миг по-късно се появи и бащата на Джордж. Той се казваше господин Кили Кранки. Господин Кранки беше дребен мъж с криви крака и огромна глава. Той бе добър баща, но имаше труден характер, защото се впрягаше и за най-малкото нещо. Кокошката насред двора никак не беше малка и когато господин Кранки я зърна, заподскача, сякаш под краката му пареха въглени.

— О, небеса! — извика той и размаха ръце. — Какво е това? Какво се е случило? Откъде дойде това чудо? Каква гигантска кокошка! Кой го направи?

— Аз — отвърна Джордж.

— Виж и мен! — извика бабата от покрива. — Остави тази кокошка! Виж аз колко съм висока!

Господин Кранки погледна нагоре и видя бабата.

— О, я млъквай, бабо! — рече той. Явно изобщо не се изненада да види, че старицата стърчи от покрива. Много повече се развълнува от вида на кокошката. Досега не бе срещал подобно нещо. Но пък кой ли беше?

— Фантастична е! — извика господин Кранки и затанцува. — Колосална! Гигантска! Удивителна кокошка! Това е чудо! Как го постигна, Джордж?

Джордж започна да разказва на баща си за вълшебното лекарство. През това време голямата кафява кокошка се намести по средата на двора и започна да кудкудяка.

Всички се обърнаха към нея.

Когато животното отново се изправи, под него лежеше кафяво яйце с размерите на футболна топка.

— От това яйце ще стане омлет за двайсет души! — възкликна госпожа Кранки.

— Джордж! — извика господин Кранки. — Колко още има от лекарството?

— Много. В кухнята на печката има цяла тенджера от него, а и шишето все още е почти пълно.

— Ела с мен! — грабна го господин Кранки за ръката. — Вземи и лекарството! От години се опитвам да развъждам все по-големи животни. По-големи телета за кюфтета. По-големи прасета за пържоли. По-големи овце за повече мляко…

Първо отидоха до кочината.

Джордж даде на прасето лъжица от лекарството.

Животното издиша пушек през зурлата си и заподскача. След това започна да расте.

Накрая стана ей толкова голямо…

След това дойде ред на стадото красиви черни волове, които господин Кранки се опитваше да угои за продан.

Джордж им даде от лекарството и ето какво стана…

После отидоха при овцете…

Дадоха малко отвара и на сивото пони Джак Фрост…

И накрая просто ей така, за забавление, сипаха лъжичка и на козата Алма…

Кран за баба

Бабата наблюдаваше от покрива и онова, което виждаше, никак не й се нравеше. Искаше тя да е център на вниманието, но никой не я забелязваше. Джордж и господин Кранки тичаха из двора и се възхищаваха на огромните животни. Госпожа Кранки чистеше кухнята, а бабата стоеше сама на покрива.

— Хей, Джордж! — извика тя. — Веднага ми донеси чаша чай, мързеливецо!

— Не слушай старата кукумявка! — рече му господин Кранки. — Добре че е заклещена горе.

— Не можем да я оставим така, татко. Ами ако завали?

— Джордж! — кресна пак баба му. — Противна гадинка такава! Гнусен малък червей! Веднага ми донеси чай и парче сливова торта!

— Ще трябва да я измъкнем, татко. Иначе няма да ни остави на мира.

Госпожа Кранки излезе навън и се съгласи с Джордж.

— Все пак ми е майка — каза тя.

— Голяма досада е — отвърна господин Кранки.

— Не ме интересува. Няма да оставя собствената си майка да стърчи от покрива до края на живота си.

И така, накрая господин Кранки се обади във фирмата за кранове и ги помоли незабавно да му изпратят най-голямата си машина.

Кранът пристигна след час. В кабината му седяха двама мъже. Те се качиха на покрива и прокараха въжета под мишниците на бабата. След това я вдигнаха с крана.

В известен смисъл лекарството на Джордж се бе отразило благотворно на старицата. Тя не спря да мърмори и сумти, но изглежда, се беше излекувала от всички болежки и изведнъж бе станала пъргава като мишка. Щом кранът я остави на земята, тя изтича при огромното пони на Джордж, Джак Фрост, и се метна на гърба му, а после дъртата кукумявка, висока колкото къщата, препусна из фермата и започна да прескача дървета и бараки и да крещи:

— Направете път! Бягайте, нещастни джуджета, иначе ще ви прегазя! — както и други глупави реплики.

Бабата обаче беше твърде висока, за да влезе в къщата, и се наложи през нощта да спи в плевнята при мишките и плъховете.

Великолепната идея на господин Кранки

На следващия ден бащата на Джордж слезе за закуска невероятно въодушевен.

— Цяла нощ не спах и мислих! — провикна се той.

— За какво, татко?

— За удивителното ти лекарство, разбира се! Не можем да спрем сега, момчето ми! Веднага трябва да направим още! Още много!

Предишния ден бяха пресушили гигантската тенджера до дъно, тъй като във фермата отглеждаха много овце, прасета, крави и волове.

— Защо ни е още от лекарството, татко? — попита Джордж. — Дадохме на всички животни, а баба е пъргава като млада коза, макар и да се налага да спи в плевнята.

— Момчето ми, нужни са ни бидони от това лекарство! — извика господин Кранки. — Необходими са ни тонове от него! Ще го продаваме на фермерите по целия свят, за да се сдобият и те с гигантски животни! Ще построим Фабрика за Удивителното лекарство и ще го продаваме в бутилки по пет лири. Ще станем богати, а ти ще се прочуеш!

— Чакай малко, татко.

— Няма какво да чакам! — извика господин Кранки така въодушевено, че сложи в кафето си масло, а върху препечената филийка сипа мляко. — Не разбираш ли какво ще даде на света невероятното ти изобретение? Ще сложи край на глада!

— Как? — попита Джордж.

— Една гигантска крава ще дава по петдесет кофи мляко на ден! — размаха ръце господин Кранки. — От едно гигантско пиле ще станат сто порции пържено месо, а от едно гигантско прасе могат да се направят хиляда пържоли! Това е невероятно, момчето ми! Фантастично! Лекарството ти ще промени света!

— Чакай малко, татко — повтори Джордж.

— Престани да ми казваш да чакам! Не можем да чакаме и минутка повече! Веднага трябва да се залавяме за работа!

— Успокой се, скъпи — обади се госпожа Кранки от другия край на масата. — И престани да сипваш конфитюр в корнфлейкса.

— Да върви по дяволите проклетият корнфлейкс! — скочи господин Кранки от стола си. — Ела, Джордж, да запретваме ръкави! Най-напред трябва да приготвим още една тенджера за проба.

— Но, татко, проблемът е…

— Никакви проблеми няма да има, момчето ми! Какво би могло да се обърка? Само трябва да напълниш тенджерата със същите съставки като вчера, а през това време аз ще записвам всяка от тях. Така ще съхраним вълшебната рецепта!

— Татко, моля те, изслушай ме.

— Защо не чуеш детето? Очевидно се опитва да ти каже нещо — намеси се госпожа Кранки.

Но господин Кранки беше твърде развълнуван, за да слуша когото и да било, освен себе си.

— А след като новата смес стане готова — нареждаше той, — ще я изпробваме върху някоя стара кокошка, за да се уверим, че сме я приготвили правилно, а после ще построим гигантската фабрика!

— Но, татко…

— Добре, кажи какво има.

— Не помня всяко от стотиците неща, които изсипах в тенджерата — отвърна Джордж.

— Ще си спомниш, синко. Аз ще ти помогна! Ще се получи, ще видиш! А сега ми кажи какво сложи най-напред в сместа.

— Първо се качих в банята. Взех много неща оттам и от тоалетката на мама.

— Хайде тогава да вървим горе! — подкани го господин Кранки.

В банята, естествено, намериха купища празни тубички, флакони и шишенца.

— Чудесно! — каза господин Кранки. — Така ще разберем какво си използвал. Всички празни опаковки са от неща, които си слагал в сместа.

Господин Кранки започна да съставя списък с всички празни шишета и бурканчета в банята. После отидоха при тоалетката на госпожа Кранки.

— Кутия пудра — отбелязваше си господин Кранки. — „Лакът за коса на Хелга“, парфюмът „Цветове от ряпа“. Лесна работа. Къде отиваме сега?

— В пералното помещение. Сигурен ли си обаче, че не сме пропуснали нищо тук?

— Това ще кажеш ти, момчето ми. Пропуснал ли съм нещо?

— Като че ли не — отвърна Джордж.

Двамата слязоха в пералното помещение и господин Кранки отново описа всички празни кутии и бутилки.

— Боже, колко неща си използвал! Нищо чудно, че отварата е вълшебна! Това ли е всичко?

— Не, татко — отвърна Джордж и го заведе в бараката, където му показа празните шишета от лекарствата за животните. Господин Кранки си записа имената им.

— Нещо друго? — попита той.

Малкият Джордж се почеса по главата, но не можа да си спомни дали е слагал още нещо в сместа.

Господин Кили Кранки скочи в колата и запраши към селото, където купи всичко от списъка. След това се отби при ветеринаря и се запаси с всички лекарства, които Джордж бе изразходвал.

— Сега ми покажи как се забърква отварата, Джордж — рече той. — Хайде, искам да видя стъпка по стъпка как става.

Удивително лекарство №2

Стояха в кухнята пред голямата тенджера на печката. Всички препарати, които господин Кранки бе купил, бяха подредени на мивката.

— Какво сложи първо, момчето ми? — извика господин Кранки.

— Ето това. „Шампоан за златист блясък“.

Той изпразни шишето в тенджерата.

— После сложих паста за зъби — продължи Джордж — и пяна за бръснене… и крем за лице… и лак за нокти…

— Продължавай, синко! — затанцува господин Кранки из кухнята. — Сипвай смело! Не се мотай! Не спирай! Никакви колебания! За мен е радост да те гледам как работиш!

Джордж изсипваше, изстискваше и ръсеше препарати в тенджерата. Тъй като всичко му бе подръка, цялата процедура му отне по-малко от десет минути. Но когато приключи, тенджерата не изглеждаше толкова пълна както предишния път.

— Какво направи след това? — попита господин Кранки. — Разбърка всичко ли?

— Да, и кипнах сместа, но я оставих да ври съвсем малко. И я разбърках добре.

Господин Кранки запали газовия котлон под тенджерата, а Джордж разбърка отварата със същата дълга дървена лъжица както предишния ден.

— Не е достатъчно кафяво — отбеляза той. — Я чакай, сетих се какво съм забравил!

— Какво? Казвай бързо! Защото, ако сме пропуснали дори една съставка, лекарството няма да подейства! Поне не по същия начин като вчерашното!

— Половин литър кафява блажна боя. Това забравих.

Господин Кили Кранки изхвърча от къщата и се метна светкавично в колата. Стрелна се към селото и след малко се върна с боята. Отвори кутията в кухнята и я подаде на сина си. Джордж изсипа боята в тенджерата.

— А, това вече е друго — рече той. — Цветът е почти същият.

— Завря! Отварата забълбука! Готова ли е, Джордж?

— Готова е. Поне се надявам да е готова.

— Чудесно! — извика господин Кранки и заподскача. — Да я изпробваме! Да дадем от лекарството на кокошките!

— Мили боже, защо не се успокоиш малко! — рече госпожа Кранки, която тъкмо влизаше в кухнята.

— Да се успокоя ли? Как очакваш да се успокоя, след като тук правим най-великото лекарство, откривано някога? Ела, Джордж, гребни чаша от отварата и да я дадем на кокошките, за да сме сигурни, че сме я забъркали правилно.

Навън на двора щъкаха няколко кокошки, които не бяха пили от първото Удивително лекарство на Джордж. Те си кълвяха из прахоляка, както правят всички глупави кокошки.

Джордж клекна и поднесе към тях лъжица с Удивително лекарство №2.

— Елате, пиленца — подкани ги той. — Елате да си пийнете.

Една бяла кокошка на черни петна погледна към момчето, приближи се и натопи човка в лъжицата.

Ефектът на Лекарство №2 се оказа малко по-различен от въздействието на Лекарство №1, но беше не по-малко интересен.

Кокошката изкудкудяка и се изстреля на два метра от земята, после отново се приземи. И тогава от човката й изригнаха искри — яркожълти огнени искри, сякаш някой точеше нож върху брус в корема й. И тя започна да расте. Тялото й си остана непроменено, но краката й ставаха все по-дълги и по-дълги… и продължаваха да се издължават.

— Какво става? — извика господин Кили Кранки.

— Нещо не е наред — отвърна Джордж.

Краката на кокошката продължаваха да растат, а тялото й се издигаше все по-нависоко. Когато достигнаха пет метра, краката спряха растежа си. Кокошката изглеждаше изключително нелепо с нормалното си на размер тяло, кацнало върху тях. Приличаше на пиле на кокили.

— О, небеса! — изплака господин Кили Кранки. — Объркали сме рецептата! Тази кокошка не става за нищо! Никой не търси кокоши крака!

— Явно съм пропуснал някоя съставка — каза Джордж.

— Виждам това! — отвърна баща му. — Помисли си хубаво! Какво си забравил?

— Сетих се!

— Какво? Казвай бързо!

— Праха против кучешки бълхи.

— Нима искаш да кажеш, че си сложил прах против бълхи в първото лекарство?

— Да, татко, цялата кутия.

— Значи това липсва!

— Чакай малко, татко. В списъка включихме ли кафява боя за обувки?

— Не — отвърна господин Кранки.

— И от нея сложих.

— Нищо чудно, че лекарството не се получи — рече господин Кранки, който вече тичаше към колата, за да отиде до селото за прах против бълхи и още боя за обувки.

Удивително лекарство №3

— Готово! — нахълта господин Кили Кранки в кухнята. — Една кутия прах против кучешки бълхи и една кутия кафява боя за обувки!

Джордж изсипа праха в тенджерата, а след това изгреба боята с лъжица и добави и нея към сместа.

— Сега разбъркай хубавичко, Джордж, и отново кипни отварата! Този път вече ще стане! Готов съм да се обзаложа!

След като и Удивително лекарство №3 бе кипнато и добре разбъркано, Джордж гребна чаша от него и излезе на двора да го изпробва върху друга кокошка. Господин Кранки го последва по петите, размахал ръце от вълнение.

— Ела да гледаш! — провикна се той към госпожа Кранки. — Ела да видиш как превръщаме обикновени кокошки в исполини, снасящи яйца колкото футболни топки!

— Надявам се това лекарство да действа по-добре от предишното — отвърна госпожа Кранки и също излезе на двора.

— Елате, пиленца — протегна Джордж лъжицата с Лекарство №3. — Добри пиленца, кът-кът-кът-кът. Пийнете си от вкусното лекарство.

Едно великолепно черно петле с ален гребен пристъпи напред, погледна лъжицата и натопи човка в нея.

То изкукурига, изстреля се във въздуха и се приземи отново.

— Гледайте сега как ще порасне! — провикна се господин Кранки. — Всеки момент ще започне!

Господин Кили Кранки, госпожа Кранки и малкият Джордж стояха на двора и се взираха в черното петле. То стоеше неподвижно и изглеждаше така, сякаш има главоболие.

— Какво става с врата му? — попита госпожа Кранки.

— Удължава се — отвърна Джордж.

— Да, наистина се удължава — потвърди госпожа Кранки.

Този път като по чудо господин Кранки си замълча.

— От предишното лекарство им растяха краката, от това им расте шията. На кого му е притрябвало пиле с дълъг врат? Шийките не стават за ядене.

Гледката пред очите им бе необикновена. Тялото на петлето си остана същото, но шията му вече беше около два метра дълга.

— Добре, Джордж, какво още си забравил? — попита господин Кранки.

— Не знам.

— Напротив, знаеш, просто трябва да помислиш внимателно. Сигурно липсва само една важна съставка. Хайде, напъни се да си спомниш!

— Сложих и машинно масло от гаража. Него включихме ли го в списъка?

— Еврика! — възкликна господин Кранки. — Това е! Колко сложи от него?

— Половин литър.

Господин Кранки изтича до гаража и намери половинлитрова кутия с машинно масло.

— Сложих и малко антифриз — провикна се след него Джордж.

Удивително лекарство №4

Джордж отново бе в кухнята и сипваше машинно масло и антифриз в тенджерата под неспокойния поглед на баща си.

— Кипни отново сместа! — каза му господин Кранки. — Кипни я и я разбъркай хубавичко!

Джордж кипна отварата и я разбърка.

— Пак няма да се получи — намеси се госпожа Кранки. — Не забравяй, че ефектът не е същият, ако не сложиш същите количества от препаратите, а това трудно ще постигнеш.

— Не се бъркай! — кресна господин Кранки. — Справяме се! Този път лекарството се е получило! Ще видиш!

Това бе Удивителното лекарство на Джордж №4 и след като повря няколко минути, момчето отново гребна чаша от сместа и излезе на двора. Господин Кранки изтича след него, а госпожа Кранки ги последва, без да бърза.

— Ще се сдобием с доста странни кокошки, ако продължавате в същия дух — отбеляза тя.

— Хайде, Джордж, дай една лъжица на онази! — посочи господин Кранки една кафява кокошка.

Джордж коленичи и протегна лъжицата с новото лекарство.

— Кът-кът, опитай от тази отвара — прикани я той.

Кафявата кокошка се приближи и погледна лъжицата, след което натопи човка в нея.

И изкудкудяка, а после от човката й се чу странно свистене.

— Сега ще порасне! — извика господин Кранки.

— Не съм толкова сигурна — рече госпожа Кранки. — Защо свисти така?

— Мълчи, жено! — прекъсна я господин Кранки. — Дай й малко време!

Тримата стояха и наблюдаваха кафявата кокошка.

— Смалява се! Виж, татко, става по-малка!

И наистина кокошката се смаляваше. За по-малко от минута заприлича на току-що излюпено пиле. Изглеждаше нелепо.

Сбогом, бабо

— Има още нещо, което си забравил — каза господин Кранки.

— Нищо не ми хрумва — отвърна Джордж.

— Откажете се — рече госпожа Кранки. — Никога няма да успеете.

Господин Кранки изглеждаше сломен.

На Джордж също му беше писнало. Той все още коленичеше на земята с лъжица в едната ръка и чашата с лекарството в другата. Смешната миниатюрна кокошчица се отдалечаваше бавно.

В този миг на двора излезе бабата. Тя хвърли кръвнишки поглед към тримата от страховита височина и изкрещя:

— Какво става тук? Защо никой не ми донесе сутрешния чай? Не стига че трябва да спя на двора с мишките и плъховете, ами и ме оставяте да умра от глад! Никой не ми донесе чай! Нито яйца и бекон! Нито препечена филийка с масло!

— Извинявай, майко — отвърна госпожа Кранки. — Бяхме много заети. Веднага ще ти приготвя нещо.

— Нека Джордж се заеме. Стига е мързелувал! — извика бабата.

В този миг старицата зърна чашата в ръката на Джордж, наведе се и надзърна в нея. Видя, че е пълна с кафява течност, която много приличаше на чай.

— А-ха! Така значи! На себе си правиш чай, а не се сети да занесеш една чаша на горката си стара баба! Знаех си, че си истински неблагодарник!

— Не, бабо, това не е… — опита се да възрази Джордж.

— Не ме лъжи, момче! — изкрещя огромната дърта вещица. — Дай ми чашата!

— Не, майко, недей! — извика госпожа Кранки. — Това не е за теб!

— И ти ли се обърна срещу мен? Собствената ми дъщеря не ми дава да закуся! Опитваш се да ме умориш от глад, а?

Господин Кранки вдигна очи към противната стара жена и се усмихна мило.

— Бабо, разбира се, че чаят е за теб. Изпий го, докато е още топъл.

— Не си мисли, че няма да го направя — изсумтя бабата, наведе се и протегна огромната си костелива ръка към чашата. — Дай ми я, Джордж!

— Не, бабо! — извика той и дръпна чашата назад. — Не бива да го пиеш! Не е за теб!

— Дай ми чая, момче!

— Не! — извика госпожа Кранки. — Джордж го приготви…

— Тук всичко се върти около Джордж! — рече заядливо бабата. — Джордж това, Джордж онова! Писна ми!

Тя изтръгна чашата от ръчичката на Джордж и я вдигна високо, където той не можеше да я достигне.

— Пий до дъно, бабо! — подкани я господин Кранки с широка усмивка. — Чаят е невероятно вкусен.

— Не! — извикаха Джордж и майка му. — Недей! Недей!

Но беше твърде късно. Старата мършава вещица вече бе вдигнала чашата до устните си и изгълта цялото й съдържание на един дъх.

— Майко! — изплака госпожа Кранки. — Току-що изпи петдесет дози от Удивителното лекарство на Джордж номер четири, а виж какво стори само една лъжичка от него със старата кафява кокошка!

Но бабата дори не я чу. От устата й вече изригваха големи облаци пара и тя цялата започна да свисти.

— Сега ще стане интересно — каза господин Кранки, все още ухилен до уши.

— Доволен ли си? — изгледа го свирепо госпожа Кранки. — Най-накрая успя да светиш маслото на бедната старица!

— Нищо не съм направил.

— Как пък не! Нали ти я подканяше да го изпие!

Над главите им се разнесе оглушително свистене. От устата, носа и ушите на бабата излизаше пара.

— Щом изпусне малко пара, ще се почувства по-добре — каза господин Кранки.

— Ще избухне! — изплака госпожа Кранки. — Ще се пръсне като бойлер!

— Отдръпнете се! — нареди им господин Кранки.

Джордж ужасно се разтревожи. Той се изправи и изтича няколко крачки назад. От главата на старата вещица продължаваха да излизат струи пара, а свистенето стана толкова пронизително, че го заболяха ушите.

— Повикайте пожарната! — изкрещя госпожа Кранки. — Извикайте полицията! Отвъртете крановете!

— Твърде късно е — рече доволно господин Кранки.

— Бабо! — пищеше госпожа Кранки. — Майко! Изтичай до поилката и си натопи главата!

Но още преди да довърши изречението, свистенето спря и парата изчезна. В този момент бабата започна да се смалява. Само допреди миг главата й стърчеше над покрива, ала сега бързо се свиваше надолу.

— Гледай само, Джордж! — извика господин Кранки и заподскача из двора с размахани ръце. — Виж какво става, когато вместо една лъжичка изпиеш петдесет!

След малко бабата се бе върнала до нормалната си височина.

— Спри да се смаляваш! Така си добре! — изкрещя госпожа Кранки.

Но бабата продължи да се смалява. Ставаше все по-малка и по-малка. След още половин минута бе не по-голяма от лимонадено шише.

— Как се чувстваш, майко? — попита разтревожено госпожа Кранки.

По малкото личице на бабата все още бе изписано неизменното й навъсено изражение. От очите й, сега големи колкото миниатюрни ключалки, хвърчаха гневни искри.

— Как се чувствам ли? — кресна тя. — Ти как мислиш? Как би се почувствала, ако допреди минута си била прекрасен великан и изведнъж се превърнеш в окаяно джудже?

— Устата й не спира да мели — каза развеселено господин Кранки. — Продължава да се смалява!

И, о, небеса, тя наистина продължаваше да се свива.

Когато стана малка като цигара, госпожа Кранки я грабна в ръка и извика:

— Как да спрем смаляването?

— Невъзможно е — отвърна господин Кранки. — Изпи петдесет пъти повече от необходимата доза.

— Трябва да направя нещо! — разплака се госпожа Кранки. — Не мога просто да стоя и да я гледам така!

— Хвани я за главата и краката и я разтегли — отвърна господин Кранки.

По това време бабата вече беше с размера на кибритена клечка и продължаваше бързо да се смалява.

Миг по-късно бе голяма колкото карфица…

След това колкото тиквена семка…

После…

И накрая…

— Къде изчезна? — извика госпожа Кранки. — Не я виждам!

— Ура! — възкликна господин Кранки.

— Няма я! Изчезна безследно! — плачеше госпожа Кранки.

— Това се случва на начумерените и свадливи хора — рече господин Кранки. — Чудесно лекарство забърка, Джордж.

Джордж не знаеше какво да каже.

Госпожа Кранки продължи още няколко минути да се оглежда озадачено и да пита:

— Майко, къде си? Къде се дяна? Как да те намеря?

Тя обаче бързо се успокои и накрая каза:

— Е, може пък в крайна сметка да е за добро. Беше доста досадна, нали?

— Да — съгласи се господин Кранки. — Беше ужасно досадна.

Джордж не продума. Целият трепереше. Знаеше, че през онзи ден се случи нещо изключително. За няколко кратки мига бе успял да се докосне до света на вълшебствата.

Изненада

Обзалагам се, мислите си, че това е краят на книгата. Е, следват няколко наистина смайващи новини — не е!

Отгърнете страницата за още удоволствия.

Урааааа!

Визитна картичка на Роалд Дал

Автограф:

Дата на раждане: 13 септември 1916 г.

Цвят на очите: синьо-сиви

Цвят на косата: леко побеляла

Положителни качества: никога не е доволен от това, което е направил.

Най-голям недостатък: пиенето

Любим цвят: жълт

Любима храна: черен хайвер

Любима музика: Бетовен

Любими хора: съпругата и децата

Любим звук: на пиано

Любима телевизионна програма: новини

Любим аромат: пържен бекон

Любима детска книга: Mr. Midshipman Easy

Ако не бях писател, щях да съм: лекар

Най-ужасният ми момент: в „Хърикейн“ през 1941 г.

Най-смешното преживяване: раждането ми

Приключенията на Роалд Дал

На 16-годишна възраст Роалд Дал решил сам да отиде на почивка във Франция. Прекосил Ламанша от Дувър до Кале с 24 лири в джоба си, доста пари за 1933 г. Роалд копнеел да види Средиземно море, затова се качил на влак първо до Париж, а след това и до Марсилия. Оттам пък хванал автобус, който следвал плажната ивица, до Монте Карло. Слязъл в Сен Жан Кап Фера, където десет дни правел каквото си пожелаел. Това било първото му изследване на абсолютната свобода и на това, да разбере какво означава да си пораснал.

Роалд се върнал вкъщи по същия маршрут, но когато достигнал Дувър, се оказал без пукната пара. За щастие обаче непознат спътник му дал 10 шилинга (около 1 лев!) за билет, за да се прибере с трамвая. Роалд никога не забравил неговата любезност и великодушие.

На 17-годишна възраст той решил да отиде в Нюфаундленд, Канада, и се записал в група на младите изследователи от държавните училища. Заедно с още 30 момчета, той прекарал три седмици в безлюдни местности с огромна раница. Тя тежала толкова, че Роалд се нуждаел сутрин от помощ, за да я вдигне на гръб. Момчетата се хранели със сушено пресовано месо, леща и ягоди, а когато били особено гладни, експериментирали с варени лишеи и еленов мъх. Това било истинско приключение, по време на което Роалд заякнал и оттогава бил готов за всичко!

Съветите за писане на Роалд Дал

Идеята за някоя история може да ме споходи по всяко време на деня и ако не си я запиша веднага щом ми хрумне, тя ще изчезне безвъзвратно. Затова намирам молив, писалка, флумастер, червило или каквото и да било, с което може да се пише, и надрасквам няколко думи, които по-късно да ми припомнят идеята. След това, веднага щом мога, отивам право в колибата си и си записвам идеята в стара ученическа тетрадка с червена подвързия.

Можете ли да се досетите коя книга води началото си от следната идея: Ами ако съществуваше фабрика за шоколад, в която шантав човек прави фантастични и невероятни вкуснотии?

Записвам си добрите идеи, които ми хрумват, защото е много трудно да измислиш добър сюжет. С всеки изминал месец хубавите сюжети се намират все по-рядко и по-рядко. Всеки добър разказ се гради на силен сюжет, който поддържа интереса до самия край. Когато пиша някоя история, непрекъснато се тревожа да не отегча читателя. Затова, докато пиша, винаги се опитвам да създам ситуации, в които читателят:

1: Да се смее (истински силен смя);

2: Да се гърчи от възмущение;

3: Да се увлече от историята;

4: Да изпита вълнение и напрежение и да си каже: „Трябва да я прочета докрай! Не бива да спирам!“.

Във всички добри книги трябва да има и изключително лоши хора — които винаги са смешни — и няколко добряци. Във всяка книга или разказ трябва да има герой, когото да ненавиждате. Колкото по-противен и отвратителен е той, толкова по-забавно е да видите как си получава заслуженото.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.